Няма компютри, смартфони, стресът от хиляди стоки, няма молове, двеста вида сладолед, екскурзии. Няма го ужасът от безкрайния избор. Толкова беше хубаво, пише с ирония Ивайло Нойзи Цветков в горчив детски спомен от соца.
Реклама
Ивайло Нойзи ЦветковСнимка: Konstantin Valkov
Искам да спя, да не излизам никога от дълбокия кладенец на съня. Душичката ми спи, цялото ми малко същество крее, обаче е шест и половина сутринта и баща ми ме е разтърсил безпощадно, за да разтягам едни пружини, донесени от Съветския съюз. Те, впрочем, досущ като самия Съюз, са малко хлабави, не вършат никва работа, само маркираме. Над всичко обаче е България, аз обичам България, това е новата повеля, тя току-що е навършила "пълнолетието" от 1300 години, според официалната линия. Онзи ден баща ми ме води да видя как се строи няква голяма сграда, която почти е готова.
Мама е приготвила закуска, ама надве-натри, защото и тя бърза, великата социалистическа жена, експерт, антрополог и домакиня. Закуската е заводски хляб с две парчета розов мек салам, нещо такова.
Соц-феодализмът в училище
Опитвам се да ѝ съобщя, че училището е малко тъпо, че са ме „назначили“ за отговорник по „културно-масовата част“, щот съм бил прочел най-много книги в целия клас, все едно се състезаваме. Аз не желая да отговарям за никаква културна и масова част, не доразбирам какво се очаква от мен. Подмятам с пълна уста, че приличаме на някакъв феодализъм – според мен съм станал васал на отрядния председател. Майка ми се подсмихва и ми казва: „тва да не си го казал на класната, че не знам“.
Аз съм близо на десет, мъничък фрийк. Едно от любимите ми неща е да ходя с трамвая до „Славейков“ и Столична библиотека, където лелките ме обожават. Пускат ме да разглеждам прашните рафтове, да седя по турски между редовете, докато с любопитство „изследвам“ книги, и към 2-3 следобед учтиво ме гонят.
Към 4 се прибирам. Няма никого. Баба ми чисти входовете на пет блока наоколо, но сега разхожда двегодишното ни бебе, сестра ми, и това е „моето време“, в което си пускам една от шестте касетки (пардон, петте, тази на “Блек Сабат“ касетофончето ми я сдъвка), и си представям, че съм я Робърт Плант, я Мик Джагър. Не съм ги виждал още, освен на неясни черно-бели снимки, натурално разменени срещу цветни топчета. Моят приятел Тони крещи отдолу, налага се да изиграем бърз мач срещу отбора на 13-ти блок, после свиря на пиано, и още по-после почвам да си уча. Вечеряме. Навън вече се спуска нощта. Баща ми е леко свъсен, гледа в една точка.
Забравих нещо ключово: на Кирчо от вход Б, бъдещият финансист и хедж-фонд рейдър Кирил Георгиев, са му купили уокмен, но – за беда – няма откъде да си вземеш батерии. И преди да се прибера, слушам в упование как Дио „вие“ с удебелен глас „Die Young", защото батериите свършват. Ма си е ентъртейнмънт, кво. А Кирчо е със залепени с тиксо очила, защото легнал да чете тухлата „Кръстоносци“ на Сенкевич, ама задрямал и тя паднала върху му и му счупила очилата. После баща му го набил и такива катастрофи.
На парти с "танци"
В петък ще има парти у Станислава. Чакам го както християните чакат „грабването“ в Рая. Ще има малки сандвичета, швепс и запотени от притеснение „танци“ със самата Станислава. Може би дори ще се целуваме, кой знае. И цялата там плява от сорта на „Дейвид Копърфийлд“, нали, но на мен не ми се иска да ровя из нея.
А пък утре е четвъртък, 15 октомври. Още един ден. Той вероятно ще ми донесе повече удовлетворение. Само трамваят да дойде навреме. Но днес е 14-ти и след пружините почва моят детски саундтрак на апокалипсиса – „от кога се е, мила моя майно льо, зора зазорила“, точно в 7 и петнайсет. Това е моментът, в който тръгвам за училище – пеша, без значение дали е минус сто, плюс нещо или пък е паднал метеорит.
В двора на училището участвам в поредната масова организирана тъпотия, в нашия случай наречена „ведрина“, при която почти цялото полузаспало училище размахва вяло ръце, имитирайки учителя по физическо, който се е изтупал в чисто нов „анцуНг“ от ЦУМ, соц-имитация на „Адидас“, ма с две, а не три ленти на канта. И после се почва една, да не ви разправям – купища безсмислици по най-различни предмети, които евентуално, ама много евентуално повишават общата култура, и нито грам практичност или поглед в бъдещето. На фона на великата българо-съветска дружба, която славим до възбог, както и некви заблудени партизани. Hell on wheels - дет вика Стивън Кинг в най-великата си книга - „Гняв“.
"Защо детето нещо не е в ред"
Обаче соц-феодализмът (не послушах мама и го казах на некво пионерско сборище и ми намалиха поведението, даже извикаха баща ми да се обяснява защо детето нещо не е в ред, пък той не се ядоса, даже ме прегърна и май се насълзи) иначе си го бива. Имам безформени кафяви „джинси“ (тогава така им викахме на corduroy pants, некви рипсени панталони), цветен плакат на моя тогавашен идол Марио Кемпес от световното 1978 как се радва, петте касетки и три плочи (без приказките) – две на Моцарт (Хафнеровата и неква друга със серенади) и една на Райна Кабаиванска, която смятам за най-красивата жена на света, с черна шейсетарска прическа на корицата, пее контесата в „Дама Пика“ и май Мими на Пучини, не помня точно.
А, притежавам и един малък Тоблерон.
Господи, колко е хубаво, викам си, но веднага се сепвам, защото Гъдуларова по физика каза, че няма господ.
Ама, честно, не е ли? Утре пак ще играем футбол, ако се съберем достатъчно хора, пак ще трябва да обичаме бебето, което животът ти е натресъл и ваште вече не ти обръщат внимание, пак ще молиш „биоложката“ да ти пише поне 4. Има защо да се живее.
Да. Плюс книги, понякога кино (даже дават „Империята отвръща на удара“, аз съм Ландо Калрисиан и съм предател, ама харесвам принцесата), пуканки от чичо Влад на Орлов мост, малко борба за рок-музика (баща му на Борко от нашия блок бил в Унгария на почивка и му донесъл плочата “Emotional Rescue”на Стоунс, много тъп албум).
Толкова беше хубаво?
В центъра, на площад „Ленин“, даже продавали „Кока-Кола“, ще идем да опитаме. И по-красивото: няма компютри, смартфони, стрийминг-платформи, Интернет, купища футболни мачове през уикенда, стресът от хиляди и хиляди стоки, няма молове, дрехи, чудеса, двеста вида сладолед, екскурзии до Рим, Мале или Кавала.
Няма го проклятието на неограничеността, непоносимата лекота на самостоятелните решения, ужасът от безкрайния избор, красотата на личното мнение.
Толкова беше хубаво.
****
Този коментар изразява личното мнение на автора и може да не съвпада с позициите на Българската редакция и на ДВ като цяло.
****
В НРБ това го имаше във всеки дом: Разгледайте и тази снимкова галерия на ДВ:
В НРБ това го имаше във всеки дом
Котелки, бъклици, "Веро", "Арда", "Мъжът и жената интимно": Какви предмети ни заобикаляха по времето на НРБ? Едни още будят носталгии, други са непонятни за младите. Разгледайте нашата фотогалерия със снимки от НРБ:
Снимка: Inventarbuch des Sozialismus
Легендарното Веро
Квинтесенцията на плановата икономика. В НРБ нямаше разнообразие на продуктите. Един препарат за миене на съдове стига, никому не трябват повече, казва си планът. Грозна бутилка, много химия, никакви предупреждения за евентуални опасности и за вредни съставки. Но пък думата "веро" влезе с фанфари в езика. И днес, когато марките са много, хората пак казват на всички "веро".
Снимка: Inventarbuch des Sozialismus
Черно-бяло, размазано и през ден
И телевизията (като верото) беше една. В началото дори се излъчваше само през ден, по няколко часа. После в петък пускаха руска телевизия - без превод. Ако щеш. Първият български телевизор "Опера" обикновено беше увенчан с плетено мильо и кокетна, двукрила антена. Продаваха се и увеличителни стъкла, които допълнително "боядисваха" черно-белия образ на три равнища: червено, зелено, синьо.
Снимка: Inventarbuch des Sozialismus
Защо ли толкова ги обичахме?
И легендарните лимонови резанки бяха силно боядисани: в жълто и оранжево. Забравиш ли кутията на слънце, после намираш вътре едно жълто-оранжево желе с доста извънземен вид. Този соц-деликатес напомня на прочутите желирани мечета "Харибо": желатин, захар, оцветител. Радост за децата! Не ми се мисли обаче колко вредни са били за зъбите. Неслучайно зъбите на тогавашните деца бяха лоши.
Снимка: Inventarbuch des Sozialismus
Нито "детска", нито "закуска"
Още един култов продукт на плановата икономика: много калории с вкус на сладък картон. За децата определено не беше особено здравословно да закусват точно по този начин. Е, и днес е същото, само дето "Mars" и "Twix" са доста по-вкусни. А загадъчното определение "тунквани бисквити" придаваше допълнителен ореол на раираните барчета. Тунквани бисквити - тункван социализъм - тунквана НРБ.
Снимка: Inventarbuch des Sozialismus
Когато тютюнопушенето още не беше опасно за здравето
В НРБ сиренето беше само един вид, киселото мляко също, верото така и така. Но цигари се предлагаха в голямо разнообразие. По някое време се появиха дори вносни. Населението яко димеше главно с родното производство: "Слънце" или "Арда" без филтър, по-засуканите "БТ" и "Стюардеса". А в цигарените фабрики раздаваха "Тютюнопроизводител" - люти и опасни! Предупреждения по кутиите нямаше.
Снимка: Inventarbuch des Sozialismus
Кич от НРБ
Особено изискано беше цигарите да се наредят в пирографирана кутия с народни мотиви. Редом с нея на секцията се мъдреха мускалче с розово масло (също пирографирано), метално бърдуче с изпълнител на народния танц "ръченица" и керамичен цървул-пепелник. По-късно на тяхно място навлязоха Айфеловата кула и венецианската гондола.
Снимка: Inventarbuch des Sozialismus
Скромен дом, еднообразна храна, секс няма
На секцията задължително присъстваха и тези три книги. Как да обзаведем дома си (когато няма нито "Икеа", нито нещо подобно)? Какво да сготвим (когато магазините са празни)? И как да се размножаваме с удоволствие (когато властта срамежливо мълчи за секса)? Всъщност, идеалният гражданин на НРБ не биваше да се интересува практически нито от бит, нито от кулинария, нито от секс. Само на книга.
Снимка: Inventarbuch des Sozialismus
Моят дом е моята крепост
Идеалният гражданин на НРБ не биваше да затъва в еснафщина. От друга страна властта го искаше "хигиенизиран" и "образцов". Така естествената еснафска надпревара чие дворче е най-красиво беше облечена в одеждата на социалистическото съревнование. Съседи, завиждайте! Моят дом е хигиенизиран (каквото и да значи това).
Снимка: Inventarbuch des Sozialismus
Да превърнем делата в думи!
Представяте ли си вестник от 4 страници, който струва 6 ст. и не публикува реклами? Органът на властта беше важен култов предмет, с него шеги нямаше. Населението не познаваше артикула "тоалетна хартия" и я заместваше с вестник, но не и с "Работническо дело" - че ДС дебнеше да не поругаеш органа. Името беше върхът на абсурда: "работническо" отдавна нямаше, а думите изцяло бяха подменили делата.
Снимка: Inventarbuch des Sozialismus
Клас стани, клас мирно!
Кориците бяха грапави, хартията лоша, а на всичкото отгоре трябваше и да бъдат подвързвани. Всъщност, по-добре, защото иначе на корицата се мъдреха я Георги Димитров, я Ленин, я Шипка. Всяко дете би се радвало я на кученце, я на палячо или велосипед, но вместо тях - намръщени чичковци и исторически паметници. И надпис "тетрадка" - да не би някой да сбърка и да си помисли, че е синхрофазотрон.
Снимка: Inventarbuch des Sozialismus
Когато още нямаше електронно банкиране
И нея административният НРБ-гений я беше надписал: "спестовна каса". Голяма, грозна, тежка и с ключ - за разлика от порцелановите детски касички-прасенца, които са симпатични и накрая ритуално се строшават. Често пъти някой закъсал за пари родител "източваше" детската касичка, но това нищо не е в сравнение с модерните времена, когато незакъсали бели якички източват истински, големи банки.
Снимка: Inventarbuch des Sozialismus
Пет гроздоберачки са един Георги Димитров
Парите в НРБ хем бяха пари, хем не съвсем. От тях имаше по-пари, които се казваха "долари". Българските пари с гордо лъвско име обикновено се държаха не в банката, а под дюшека или в кутия за захар. Бабите пазеха стотина лева за "умирачка" (т.е. за погребение) в гардероба под сватбената воалетка, а дядовците даваха по някое смачкано левче на сурвакарите.
Снимка: Inventarbuch des Sozialismus
Три в едно
"Три в едно" не е кафе с мляко и захар, а съоръжението "котелки". С него от ведомствения стол у дома се носеше храна: първо, второ и трето. Всяко блюдо в отделна тенджерка. Мама се трудеше и не можеше да готви, пък и магазините често бяха празни. Не че "столовата храна" беше особено вкусна, но спомагаше за възстановяване на производствените сили на социалистическия човек. Десерт: малеби.
Снимка: Inventarbuch des Sozialismus
Радостта на народа
Най-евтиният предмет в НРБ беше бонбонът "лукче", който дълго време струваше само 1 ст. и продавачките често връщаха лукчета, когато нямаха дребни. Лукчето беше сладко и люто, а тийнейджърите прикриваха с негова помощ цигарения си дъх. Обвивки от лукчета ("книжки", както им казваха често) се търкаляха къде ли не: в кината, по тротоарите, в училищния двор. Редом с люспите от любимите семки.
Снимка: Inventarbuch des Sozialismus
Заключително захарно петле
Снимките в тази фотогалерия са от "Инвентарна книга на социализма" с автори Яна Генова и Георги Господинов, издателство Прозорец, София, 2006. Фотографии: Цветелина Ангелова; оформление: Яна Левиева. Благодарим за любезното съдействие на авторите! Коментарите към снимките са просто ироничен щрих към историята на НРБ. Добре дошли са всякакви други мнения!