Ratni put spasa
10. juli 2017![Srebrenica Bosnien und Herzegowina Friedensmarsch](https://static.dw.com/image/39620670_800.webp)
Kolona ovogodišnjeg Marša mira iz pravca Žepe u Srebrenicu dolazi po deseti put. Tradicionalno konačište je na polovini puta u Ljeljedolu, na livadama lovišta Sušica. Vođa puta je Mujo Zimić koji o ovogodišnjim učesnicima u koloni kaže:
„Ove godine je krenulo oko 200 učesnika a pridružiće nam se još 50. Mi na ovaj način podržavamo našu braću i prijetelje iz ovog dijele Podrinja i mislim da je to trenutno jedino što možemo za njih uraditi."
Na pitanje odakle sve dolaze učesnici kolone 'Marša mira' odgovara da je to 'Bosna u malom'. „Ima nas iz Bužima, Bihaća, Sarajeva, Mostara, Prozora, Stoca, Zenice, Brčkog, Srebrenika, Goražda čak imamo i dvojicu ljudi iz Sjenice kojima zahvaljujem što su odlučili da idu sa nama“.
Cijeli dan se pješači po suncu, a da niko ne ostane gladan već tradicionalno, u koloni 'Marša mira' se brine Žepljak Nezim Cocalić. „Svake godine se organizujemo, nabavimo hranu i onda ja krenem rano ujutro da bih ovdje dočekao učesnike na večeri. Obično pripremim vojnički grah da mogu nešto toplo pojesti i okrijepiti se. Ujutro u istom kazanu pravim čaj za doručak i nastavljamo dalje".
Težak i smrtonosan put
Ova ruta Marša mira iz Žepe za Srebrenicu samo dijelom je bila put spasa za Srebreničane u julu '95. godine. Staza je funkcionisala svo vrijeme rata između opsjednutih enklava kao „put hrane" a o tome nam priča jedan od ratnih komandanta iz Žepe Ramo Čardaković.
„Išlo se zbog hrane. Bio je to vrlo težak i smrtonosan put. Išlo se drugom, opasnijom stazom preko Sušice jer nije bilo moguće ići ovim putem kojim mi danas marširamo. Stalno je na tom putu bilo zasjeda, ljudi su ginuli... ali nužda nas je tjerala, moralo se ići. Išlo se pješke jer nije bilo drugog načina. Ide se po hranu a ne znaš dali ćeš je naći. Ljudi su išli i tražili, po dva tri dana ali nemaju gdje. Novac je bio bezvrijedan. Davali su zlato, oružje, vjenčano prstenje, sve... Na tom putu je poginulao više od 20 boraca iz Žepe koji su išli u potragu za hranom."
Ramo Čardaković dalje priča kako je ljudima bilo jedino bitno da rat stane, da se o obući, odjeći ili nečemu drugom nije ni razmišljalo. Opanak se krpio po pet puta. Gumeni opanak, koji danas košta pet maraka ali tada nije bilo ni opanaka a kamo li čega drugog. Jedino je bilo bitno preživjeti.
„Bila je žestoka neimaština. Ja sam imao ženu, dvoje djece i majku u Žepi. Nosio sam onaj kočanj od kukuruza kada se zrno okruni, nosio sam to u mlin, mljeo u brašno i donosio kući da od toga žena napravi hljeb. Pojede se po zalogaj dva i ne može više. Brali smo onu resu sa lijeske i od toga je žena kuvala hljeb koji smo morali jesti da bi preživjeli jer drugog nije bilo. Bila je to '93. godina kada je bilo najkritičnije“, sjeća se Čardaković.
Učesnici Marša mira ovog jutra 10. jula nastavljaju put kojim će proći i kroz sami grad Srebrenicu i doći u Potočare gdje će se pripojiti glavnoj koloni koja dolazi iz pravca Tuzle kako bi zajedno do 17 sati ušli u Memorijalni centar Potočari.