Zašto i kako dolazi do migracija? I koja je to zemlja u koju najveći broj ljudi želi da ode? Analiza nedavno predstavljena u Berlinu pruža brojne odgovore na najvažnija pitanja o jednoj od najvećih tema današnjice.
Foto: picture-alliance/dpa/D. Bandic
Oglas
„Evropa kao cilj? Budućnost globalne migracije“ – to je naziv istraživanja na kojem je od kraja 2017. godine sarađivao i Adrijan Hajerman, politolikog i sociolog, stručni saradnik na berlinskom Institutu za stanovništvo i razvoj. Institut je osnovan 2000. godine kao društveno odgovorna fondacija i danas se bavi pitanjima globalnih i regionalnih demografskih promjena.
Publikacija nedavno objavljena u Berlinu savršeno se uklapa u osnovnu delatnost Instituta. Autori, Adrijan Hajerman, Jana Arezin, Alisa Kaps i Rajner Klingholc posvetiloi su gotovo 90 stranica velikim pitanjima o migraciji: Zašto nastaje migracija? Koje su regionalne razlike? Kada je bekstvo neizbežno?
Razlozi migracije
„Migracija je oduvek postojala“, kaže Hajerman u razgovoru za DW. „Ali ranije su ljudi prvenstveno migrirali da bi živeli na nekom novom mestu“. Danas postoji nekoliko razloga za migraciju: „S jedne strane, postoje takozvane humanitarne migracije, kada ljudi beže od progona, ratova ili sličnog. S druge strane, imamo migraciju zbog obrazovanja ili spajanja porodice. Pored toga, sve je više i mešanih migracija, gde nije jasno koja je vrsta migracije u pitanju“. Hajerman podseća da su ljudi danas „mobilniji“ nego pre: „Zbog globalizacije, sve je više ljudi u prilici da migrira.“
Ekonomski faktori takođe igraju veliku ulogu. U tom kontekstu, autori se pozivaju na ogroman jaz u bogatstvu između industrijskih nacija i manje razvijenih regiona u svetu. U manje razvijenim delovima naše planete često nedostaje radnih mesta za mlade. Posledica je jasna: ljudi između 20 i 39 godina imaju posebno veliku želju da migriraju.
Brojke koje su naučnici predstavili su impresivne. Samo 2017. godine, 258 miliona ljudi smatrano je međunarodnim migrantima. To znači da su živeli van zemlje u kojoj su rođeni. Taj broj bi u narednim godinama mogao da nastavi da raste. Rezultati istraživanja vašingtonskog Instituta Galup pokazuju da bi oko 750 miliona ljudi širom sveta moglo zamisliti da se preseli u drugu zemlju ako za to dobiju priliku. To je 15 odsto odrasle populacije sveta!
Sjedinjene Države su san svakog migranta
Prema rezultatima Galupa, migracija od 33 odsto najviša je u Podsaharskoj Africi. U Latinskoj Americi i na Karibima, gde je želja za migracijom najviše porasla od 2010. godine, ona iznosi 27 procenata, a na Bliskom istoku i u severnoj Africi 24 odsto. Nasuprot tome, u različitim regionima Azije to je samo sedam do osam procenata.
Migrantski karavan na putu ka SADFoto: picture-alliance/AP/M. Castillo
Adrijan Hajerman naglašava da Evropska unija uopšte nije „destinacija iz snova“ većine migranata. Možda je, prema mišljenju tog stručnjaka, u poslednjih nekoliko godina to tako bilo „u nekim delovima Evrope“, ali ako se uzme u obzir obim migrantskih struja iz Latinske Amerike u SAD, „odmah će se uočiti da tamošnje migracije imaju sasvim drugačiji obim nego u Evropi“, tvrdi politikolog.
SAD su konstantno cilj migracija – taj trend važi širom sveta. Prema Galupu, 21 odsto potencijalnih migranata širom sveta navodi da su SAD njihova željena destinacija. To je oko 158 miliona ljudi. S druge strane, u Nemačku želi da ode 42 miliona, u Francusku 36, a u Veliku Britaniju 34 miliona ljudi.
Evropskoj uniji potrebne migracije
Razlog zbog kojeg Evropska unija zaostaje za Sjedinjenim Državama, prema autorima studije leži i u migrantskoj politici EU. Evropska unija je „najkasnije“ do velikog talasa izbeglica 2015. godine postavila sebi za cilj da što je moguće više ograniči (neregularne) migracije. Otada je značajno opao ukupan broj onih koji su tražili zaštitu. Pritom većina stanovništva EU odobrava tu politiku.
Prema jednoj studiji Evropske komisije iz 2018. godine, 53 odsto građana EU je „skeptično do negativno“ prema migraciji iz zemalja koje nisu članice EU. „To je fatalno pogrešna procena sopstvene situacije“, zaključuje se u studiji koju su uradili Hajerman i njegove kolege. Rezultati analize pokazuju da je EU potrebno sve više migranata samo zbog „očekivanog i značajnog starenja društva“. Gotovo u svim zemljama EU sve veći broj ljudi odlazi u penziju. Rezultat: u budućnosti će biti sve manje onih koji doprinose zakonskim penzionim fondovima, dok će istovremeno sve više ljudi zavisiti od tih fondova. Istovremeno, troškovi nege i zdravstvenog sistema mogli bi enormno da se povećaju.
Uprkos toj sumornoj slici budućnosti, Hajerman i njegove kolege ne žele da čitaoce svoje studije ostave bez ikakve nade. Na primer, Globalnim paktom o izbeglicama, koji je Generalna skupština UN usvojila apsolutnom većinom u decembru 2018. godine, uspostavljen je okvir za saradnju u cilju globalne koordinacije migracione politike.
A i u Nemačkoj postoje prvi skromni znaci da se „nešto pokreće“. Nakon što je Zakon o doseljavanju usvojen u martu 2019. godine, vlada u Berlinu načinila je oprezan korak ka proširenju redovnih migracionih puteva – posebno za kvalifikovane radnike.
Golgota migranata na Vučjaku
Golgota migranata na brdu Vučjak kod Bihaća izgleda da nikoga ne interesuje. Nesrećnim ljudima, osim institucionalnih briga, nedostaju hrana, lekovi, lekari, struja, toaleti... Među njima ima i dece.
Foto: DW/D. Planert
Posledica nedelovanja
Pritisak je 18 meseci postepeno rastao da bi u petak 14. juna došlo do kulminacije. Pored kampa Međunarodne organizacije za migracije (IOM) kod Bihaća na jednoj livadi je kampovalo 500 osoba. IOM ih nije registrovao, tako da nisu mogli da dobiju nikakvu hranu niti pomoć. U popodnevnim satima stigli su policijski autobusi i ti ljudi su pozvani da se ukrcaju.
Foto: DW/D. Planert
Transport
U Bihaću procenjuju da tu boravi šest do osam hiljada migranata, što je kao 20 odsto tamošnjeg stanovništva. Kampovi su premali da ih sve prime i mnogi borave u napuštenim kućama. Takođe, svakodnevno se priča o provalama. Ispred vrtića je došlo do ubadanja nožem. Proširila se nesigurnost, podstaknuta društvenim mrežama. Autobusi su se zaustavili 10 kilometara izvan grada na makadamskom putu.
Foto: DW/D. Planert
Dolazak na Vučjak
Ovo mesto je tokom više decenija služilo za odlaganje gradskog smeća. Preko smetlišta je samo navučen sloj zemlje. Stanovnici pričaju da se tu sve češće pojavljuju gasovi iz deponije, poput metana. Granica EU odatle je udaljena samo pet kilometara, a između su minska polja. Tu postoje samo smrad, tri šatora i rezervoari za pitku vodu. Nema toaleta, tuševa, struje, kao ni bolničara.
Foto: DW/D. Planert
Abdul Rahim Bilal
Istovaren je iz policijskog kombija. Zadrhtao je, vrisnuo od bola i s njim više nije moglo da se razgovara. Ubrzo potom ležao je u prljavštini držeći ruke u predelu slepog crijeva. Autobus je krenuo. Nakon energične reakcije jedan policajac pozvao je hitnu pomoć. Trebalo joj je pola sata da dođe. Tri dana kasnije, prema informacijama iz bolnice, Abdul Rahim Bilal je otpušten.
Foto: DW/D. Planert
800 ljudi na deponiji
U toku samo nekoliko dana policija je sve više migranata dovozila na Vučjak. Hvatala ih je svuda po gradu, u sporednim ulicama, na železničkim šinama, svuda. U gradu se sada može videti samo mali broj migranata. Mnogi „Bišćani“ samtraju da su ih napustili i EU i vlada u Sarajevu. „Sami sebi smo morali da pomognemo“, kažu oni.
Foto: DW/D. Planert
Hleb i supa
Većina ovih mladića dolazi iz Avganistana, Pakistana i Sirije. Zatim slede Indija, Egipat i Gaza. Ovde gore, oni od lokalnog Crvenog krsta dva puta dnevno dobijaju hljeb i supu. Predstavnici IOM su dolazili ovde u belom Dačija Dasteru. Nisu uradili ništa.
Foto: DW/D. Planert
Crveni krst se nada pomoći
Saradnici lokalnog Crvenog krsta u Bihaću kažu da za zbrinjavanje izbeglica ili za kupovinu sanitetskih sredstava ne dobijaju novac od vlade u Sarajevu ili IOM. Zbog toga je pre nekoliko dana upućen poziv građanima Bihaća sa molbom da doniraju hranu.
Foto: DW/D. Planert
Ratne priče
Neki migranti sa Vučjaka su deset nedelja na putu ka Evropi, a neki čak tri godine. Oni pričaju o ratu u Siriji, terorističkim napadima i policijskoj samovolji u Pakistanu i raketama ispaljenim na Gazu. „Da je bilo moguće živeti u našoj zemlji, ne bismo sada bili ovde“.
Foto: DW/D. Planert
Nema više snage
Džuma Al Hamid u Siriji je bio u jednom od Asadovih zatvora. On dolazi iz okoline Idliba. Na putu je već tri godine, godinu dana proveo je na Lezbosu u kampu Moria. „Ne mogu više“, kaže 26-godišnjak. „Želim da samo da živim u kući, ništa više. Ovde se bojim. Bojim se policije, kao i kriminalaca ovde gore.“ Krijumčari traže 3.000 evra. On ih nema.
Foto: DW/D. Planert
This ist not a camp…
Oni žele da ih čuju. Ovo je njihov vapaj. Zbog toga sam sa sobom poneo papir i olovku. Jedna gospođa iz jedne francuske organizacije za ljudska prava, napisala je ovo umesto njih. Očajnički pokušaj da dobiju pomoć.
Foto: DW/D. Planert
Bez prava
Hasan Ali deportovan je na Vučjak, iako ga je IOM registrovao kao migranta i dobio je mesto u kampu „Bira“. On kaže: „Policija me uhapsila u gradu. Kad sam im pokazao svoju IOM-karticu i rekao da sam smešten u ’Biri’, rekli su mi da će me udariti ako to još jednom ponovim. Potom su me doveli ovde. Zašto? Ne znam.“
Foto: DW/D. Planert
Jesti u prljavštini
Hrana Crvenog krsta sastoji se od dve oskudne supe dnevno. Ovde nema struje, nema toaleta, nema tuševa i ne postoji mogućnost da se opere odeća. Gotovo svi imaju osip, raščešane delom gnojne rane, krvava stopala i noge. Ovde nema lekara. Bolničari Crvenog krsta kažu da nemaju dovoljno materijala za brigu o tim ljudima.
Foto: DW/D. Planert
Dete na smetlištu
Najmlađi migrant u kampu ima 12 godina. On zapravo pripada kampu „Bira“ ili jednom od hotela u kome su smešteni žene i deca. Policija ga je takođe pokupila u gradu i dovela na Vučjak. On poseduje samo ono što ima na sebi. Strategija preplavljenog grada Bihaća je jasna: „Nestanite odavde“. Krivci za to su odgovorni u EU i Sarajevu.
Foto: DW/D. Planert
EU sve zna
Evropska unija ne može da kaže da nije ništa znala. Dvojica vojnika EUFOR-a bila su na Vučjaku i sve su videla. Oni će o tome obavestiti svoje glavno sedište. Ova situacija veoma podseća na rat u Bosni i Hercegovini. Bihać je bio „zaštićena zona UN“, ali samo na papiru. Tada su ovde boravili posmatrači UN. Oni nisu uradili ništa. Isto kao i EUFOR danas.