Na programu televizije Arte je tematsko veče posvećeno Balkanu. To su zapazili neki novinari nemačkih dnevnih listova i tim povodom napisali ponešto o dokumentarcima koji se prikazuju, ali i o samom regionu.
Foto: DW/I.Zrilic
Oglas
Jedna od tema nemačke štampe je tematsko veče o Balkanu koje je na programu televizije Arte. Frankfurter algemajne cajtung tim povodom pod naslovom: „Ono što je danas Bliski istok, Balkan je bio juče“ piše kako se „Arte osvrće na raspad Jugoslavije i pita šta mu je usledilo“. „Pre četvrt veka Evropa i svet su – onako intenzivno kako danas prate užase ratova na Bliskom istoku – gledali na Balkan. Od srpskog napada na Vukovar 1991. pa do obuzdavanja borbi u Makedoniji intervencijom NATO 2001, ratovi i etnička čišćenja u regionu su zaokupljali pažnju sveta. Memoari Bila Klintona, Madlen Olbrajt i drugih delatnih ljudi iz onog vremena pokazuju: ono što je danas Bliski istok, juče je bio Balkan.“
„O tome se večeras radi na televiziji Arte. Tematsko veče o Balkanu počinje dvodelnim dokumentarcem o istoriji Jugoslavije, propale višenacionalne države, uspostavljene na ruševinama dve propale višenacionalne imperije, osmanske i habzburške. „Iluzija Jugoslavija“ – tako glasi naslov na koji će jugonostalgičari odmah uložiti prigovor. No, vreme u kojem je Jugoslavija, osnovana 1918, bar donekle mogla da važi kao otporna konstrukcija, kratko je trajalo. Ubistvo vođe Hrvata Stjepana Radića 1928, kojeg je hicima iz vatrenog oružja u parlamentu u Beogradu usmrtio jedan crnogorski poslanik, odlučujuće je zatrovalo klimu između Hrvata i Srba.“
„Ubistvo jugoslovenskog kralja Aleksandra 1934. u Marselju bio je mnogo pre Kenedija prvi atentat na jednog šefa države koji su snimile kamere. Ubica: jedan makedonski terorista, kojeg su zavrbovali hrvatski fašisti, a oni su sa nemačko-italijansko-mađarsko-bugarskom okupacijom Jugoslavije 1941. preuzeli vlast u velikoj Hrvatskoj koja je bila u milosti Hitlera. Srbi su u njoj morali da na rukavu nose žuti povez sa slovom ’P’ (pravoslavan), bili su progonjeni li ubijani. Ubrzo je svanulo i krvavo sunce Titovih partizana. 25. maja 1944, Tito je u svom skrovištu u Bosni uz mnogo sreće uspeo da pobegne jedinici nemačkih padobranaca. Do kraja svog života je slavao taj dan kao svoj pravi rođendan.“
„I u Titovoj Jugoslaviji vlada nasilje. Na Golom Otoku (...) hiljade ljudi su mučene. Malo dalje, na Brionima, njegovoj raskošnoj rezidenciji pod palmama, socijalističkom „Kralju Sunca“ su, osim divljih životinja njegovog privatnog zoo-vrta, društvo pravile i glumačke veličine kao što su Ričard Barton, Elizabet Tejlori Sofija Loren. I pore svega, Jugoslavija je neuporedivo otvorenija od svega što se u Evropi još zove socijalističkim. To je država socijalističkog sveta koja toleriše, pa čak i subvencioniše, apstraktnu umetnosti, rok-muziku i modernu književnost. I to sa otvorenim granicama – ko je hteo, mogao je da ode.“
„No, diktatori retko stvaraju sebi naslednike. Kada je Tito 1980. umro, ostavio je 20 milijardi dolara inostranog duga i ruiniranu privredu. Inflacija 1990: 2600 procenata. Ekonomska kriza je podstakla otrov nacionalizma, antidota nije bilo na vidiku, iako su još osamdesetih godina neki zapadni novinari i diplomate verovali da je Srbin Slobodan Milošević – Gorbačov Jugoslavije. Ali, Miloševićev pokušaj da preuzme državu definitivno je propao na 14. kongresu Saveza komunista Jugoslavije u Beogradu 1990, kada su Slovenci i Hrvati odbacili srpsko tutorstvo. Film se završava vicem. Očajni Srbi, Hrvati i Bosanci na Titovom grobu zovu: Tito, vrati se! A iz groba stiže odgovor: Nisam lud!“
Ridiger Rosig u filmu „Bosna i Kosovo – zaboravljeni protektorati“Foto: O. Stiebitz
Dnevnik Tagescajtung skreće pažnju čitalaca na film „Bosna i Kosovo – zaboravljeni protektorati“, koji se takođe prikazuje na televiziji Arte u okviru tematske večeri o Balkanu. Autori filma su Zoran Solomun i Ridiger Rosig koji su godinu dana putovali i razgovarali sa građanima, aktivistima i stručnjacima, ali i predstavnicima međunarodne zajednice koji bi trebalo da porade na uspostavljanju pravne države i demokratije.
„Slike su poražavajuće a ovom dokumentarcu bi dobro došlo da pusti da one govore same za sebe, umesto da uvode dodatne sporedne novinarske priče. Još više deprimira pogled iza kulisa: Bosna i Kosovo su podeljene monopolizovanom politikom koju prate etnička segregacija, dok je korupcija razgradila državne strukture. Trezvenost službenika EU jasno pokazuje njihov neuspeh. Ali o tome niko ne govori rado. Naposletku, Bosna i Kosovo su usred Evrope...“
Kako je Špigel ispraćao Jugoslaviju
Ugledni nemački nedeljnik Špigel slavi 70 godina postojanja tokom kojih je pokretao teme i debate pre svega svojim upečatljivim naslovnim stranama. Jugoslavija se petnaestak puta našla na njima. Više u galeriji slika.
Ključna karika ili breša?
Septembar 1951, naslovnica Špigela izlazi u tri boje. Priča o „Titovoj odiseji“, nazvana je „Ničiji sluga u ničijoj zemlji“. U tekstu na šest strana je mapa dva bloka i Jugoslavije između sa pitanjem: „Ključna karika ili breša?“ (pukotina u utvrđenju). Još tada autor piše: Jaka Jugoslavija treba Zapadu – „za sada“ – i to kao komunistička zemlja koja demonstrira slabost Istočnog bloka.
Foto: Der Spiegel
Sveža krv
Naslovna iz oktobra 1964. ima posredno veze sa Jugoslavijom. Radi se o gastarbajterima, koji su mahom stizali sa Iberijskog poluostrva, iz Italije, Jugoslavije, Grčke i Turske. „Provodadžije zapadnonemačih poslodavaca zuje kontinentom kako bi doveli svežu krv sparušenom tržištu rada“, piše u tekstu. 1963. je došlo 800.000 radnika, ali još 600.000 radnih mesta ostalo je prazno.
Foto: Der Spiegel
Model se raspada
Zapanjujuće dalekovido izgleda tekst od 21. januara 1980 – Tito je još živ – u kojem se „Jugoslavija posle Tita“ vidi kao sledeće svetsko žarište. Ovako glasi prognoza: „Nacionalističke grupe se bore međusobno, privredni zamah je zaustavljen, model Jugoslavije se raspada.“ Doduše nije došlo do svetskog rata, to jest sudara Sovjeta i Amerikanaca u Jugoslaviji, kako se pribojavao Špigel.
Foto: Der Spiegel
Velikosrpski blok
„Tamnica naroda Jugoslavija: Teror Srba“ naslov je iz jula 1991. nakon proglašenja nezavisnosti Hrvatske i Slovenije. U tekstu se podseća da 38 odsto Srba živi u drugim jugoslovenskim republikama i da Milošević već sprema novo crtanje granica. „U ovoj završnoj fazi jugoslovenske borbe na smrt kucnuće čas srpske vojne mafije u pokušaju da iz stene multinacionalne države iskleše velikosrpski blok.“
Foto: Der Spiegel
Impotencija Zapada
„Slike nisu tako utopijske, tako slične Ratovima zvezda“ kao što je bio slučaj u Zalivskom ratu koji je vođen preciznim bombama, piše Špigel početkom jula 1992. Slike iz Jugoslavije su „pune brutalnosti i arhaične grozomore“. U nekoliko tekstova se tematizuje „impotencija“ Evrope, „zapadnih demokratija“ i Ujedinjenih nacija tokom ovog, kako ga je nazvao Milovan Đilas, „najglupljeg od svih ratova“.
Foto: Der Spiegel
Nepoželjni
Aktuelno zvuči priča o egzodusu civila iz Jugoslavije. Naslov krajem jula 1992. glasi: „Navala s Balkana: Ko će prihvatiti izbeglice?“ Reči o prihvatanju stotina hiljada mahom bosanskih muslimana komotno mogu da se primene na današnje izbeglice: „Izbegličku tragediju mogu da ublaže jedino brzi dogovori i kontigenti za prihvat. Ali Evropska zajednica okleva; svako nepoželjne gura negde drugde.“
Foto: Der Spiegel
Srbi protiv ostatka sveta
Sledeća naslovna tek u junu 1995. Na njoj „gospodar rata“ Karadžić sa slovima: „Srbi protiv ostatka sveta“. Povod je zarobljavanje 370 pripadnika Plavih šlemova. Intervju je dao tadašnji šef diplomatije SRJ Vladislav Jovanović koji kaže: „Mladić je tvrdoglav, ali sposoban general. Odgojen je u Titovim školama i tamo je naučio da poštuje politički autoritet. On neće da se kači sa Karadžićem.“
Foto: Der Spiegel
Kazneno bombardovanje
Broj nakon početka bombardovanja prvi je od pet zaredom u kojima Špigel naslovnicu posvećuje sukobu u SRJ. Naslov: „Rat protiv ubijanja – strah od nekontrolisanog požara“. Intervencija je nazvana „kaznenim bombardovanjem“ koje Beograd treba da primora na dogovor sa kosovskim Albancima. Ali, piše, NATO rizikuje prelivanje konflikata posebno na Makedoniju, ali i Nemačku gde ima puno Srba i Albanaca.
Foto: Der Spiegel
Debakl NATO
Tri sedmice kasnije magazin piše o „debaklu NATO“ koji „sa sve više aviona, neprestanim napadima“ pokušava da pojača pritisak na Beograd, ali sve češće pogađa civilni ciljeve. Čak trojica novinara Špigela u intervjuu pritiskaju šefa diplomatije Jošku Fišera koji se brani od optužbi: „Za mene je rat – rat, a to znači da stradaju ljudi, često nevini civili. Zato je i rat tako užasan.“
Foto: Der Spiegel
Rat za čistu savest
U sledećem izdanju se najavljuje „odluka“ – kopneni rat ili mir. Unutra oštar tekst u kojem se nemačko učešće u bombardovanju Jugoslavije kritikuje kao „rat za čistu savest“ i dodaje da je „moral loš vojskovođa“. Ismeva se poređenje Miloševića i Hitlera i „vojnički novogovor“ o „kolateralnoj šteti“ i zaključuje: „Niko ne može ozbiljno da tvrdi da je rat na Kosovu formalno u skladu sa Poveljom UN.“
Foto: Der Spiegel
Mir?
Sedmog juna, tri dana pre kraja bombardovanja, Špigel naslovljava: „Mir? Cena, rizik, posledice“. Kancelar Gerhard Šreder u intervjuu kaže: „Rat se nikada ne isplati. Ali je nažalost bio nužan da bi se eliminisao konflikt koji bi inače imao daleko teže posledice.“ Dopisnica Renate Flotau u „ratnom dnevniku“ iz Beograda javlja: „Olakšanje Srba zbog skorog kraja rata meša se sa besom prema režimu.“
Foto: Der Spiegel
Najopasniji deo avanture
Sedma naslovna strana koja je 1999. posvećena ratu na Kosovu – to govori koliko je za Nemce bio važan ovaj sukob – prvi nemački rat nakon Hitlera. Kontroverzne debate o tom ratu ne prestaju, pa tako i Špigel o ulasku međunarodnih trupa na Kosovo piše da je to „možda najopasniji deo balkanske avanture NATO“. O Miloševiću pitanje: Koliko car Srba još može da zadrži moć? Da li mu preti puč?
Foto: Der Spiegel
Pad poslednjeg bastiona
Poslednja naslovna strana Špigela koja se tiče Srbije izlazi 9. oktobra 2000. što pokazuje da je pad Miloševića značio i pad interesovanja svetskih medija. Na naslovnoj citat Vojislava Koštunice: „Danas pravimo istoriju“. U nosećem tekstu ponešto pompezno (i netačno) stoji: „Sa neostaljinistom Miloševićem je volja naroda zbrisala poslednji komunistički bastion u Evropi.“