По сусідству з Чорнобилем: як живеться біля зони відчуження
Ольга Журавльова
26 квітня 2021 р.
В Україні планують перетворити Чорнобильську зону відчуження на територію відродження. Тим часом населені пункти навколо неї занепадають. Як живуть місцеві мешканці через 35 років після аварії на ЧАЕС - у репортажі DW.
У цій будівлі в Поліському колись був "Дитячий світ", а в містечку навіть хотіли навіть пустити тролейбус, розповідає Віктор Лук'яненкоФото: O. Zhuravlova/DW
Реклама
Асфальтована дорога, цегляні будинки за парканами та вуличне освітлення. Може здатися, що це вулиця в занедбаній сільській глибинці. Але це не так. Це залишки містечка Поліське на півночі Київської області України, яке виселили після аварії на Чорнобильській АЕС і яке нині відноситься до зони відчуження.
Серед покинутих будівель і густих чагарників живе самосел Віктор Лук'яненко. Останні роки, відколи померла його дружина, він господарює сам. Разом з ним живе пес, десяток котів і бджоли. Віктор Петрович народився і все життя прожив тут, у Поліському, працював у місцевій аптеці. Покидати свій дім внаслідок Чорнобильської катастрофи відмовився.
Забуте Поліське
"Ось це лікарня, це музична школа, там будинок культури, кінотеатр, меблева фабрика", - показує на розвалини пенсіонер Віктор Лук'яненко. Він живе спогадами і захоплено розказує про містечко до аварії. "Тут навіть тролейбус планували запустити. Немає тут тої радіації. Такий край погубили", - зітхає він. У Поліському до аварії проживало 12 тисяч мешканців. Упродовж десятків років це був центр однойменного району.
Разом з Віктором Лук'яненком живе пес, десяток котів і бджолиФото: O. Zhuravlova/DW
Від Поліського до Чорнобиля близько 60 кілометрів. Однак у 1986 тут випали опади з радіоактивно забрудненої хмари. Як виявилось уже пізніше, радіаційна обстановка в Поліському мало чим відрізнялася від центральних районів зони відчуження. Однак через брак достовірної інформації та чітких вказівок від вищого керівництва у перші роки після аварії містечко не виселили. Більше того, після Чорнобильської катастрофи Поліське й довколишні села першими прийняли жителів Прип'яті.
Коли радіоактивну пляму було виявлено, на Поліський район витратили потужні ресурси для зниження радіації: кілька разів повністю знімали забруднений ґрунт і завозили чистий, замінювали паркани й мили дерева, будували нові клуби, школи, асфальтували вулиці, перекривали дахи. Після того як постелили новий асфальт, розповідає Лук'яненко, схаменулися, що забули про водогін: покриття зірвали по всьому містечку, проклали водогін і газові труби, і "залили" знову.
Однак ситуацію це не врятувало. Після довгих суперечок про долю міста у 1989 році вийшла постанова про відселення Поліського, яке тривало ще роками. Відселення завершили лише у 1999 році. Наразі в Поліському базується пожежна частина, лісове господарство, час від часу проводяться військові навчання, а в глибині містечка живуть кілька самоселів.
"Хворіли і хворіють чимало"
У домі Віктора Лук’яненка є світло, мобільний зв'язок, працює телевізор. За проханням колишніх сусідів він доглядає могили на цвинтарі, а також охороняє місцеву церкву. Основні проблеми пенсіонера - посуха й лісові пожежі. Торік його дім дивом оминув вогонь. Місцеві криниці пересохли, тож пенсіонер збирає для роботи дощову воду, а за питною їздить у сусідню Рагівку. Це невеличке село, дотичне до зони відчуження.
Колись Віктор Лук'яненко працював в аптеці, тепер дивиться за могилами на цвинтарі та охороняє місцеву церкву (фото)Фото: O. Zhuravlova/DW
На відміну від Лук’яненка багато жителів Рагівки роками хотіли відселення із села та більших чорнобильських пільг, однак їхня боротьба безрезультатна. На думку місцевих жителів, рівень радіації тут у 1980-х навмисно применшили, мовляв, щоб колгосп не втрачав на продажу елітного сорту картоплі. З роками стало відомо, що ця територія теж дуже забруднена.
Після аварії на Чорнобильській АЕС тут двічі на рік перевіряли рівень радіації у людей та продуктах харчування, розповідає місцева жителька, голова Поліської селищної громади Олена Гаращенко. "Люди, які працювали в лісі, які вживали дичину, ягоди, то, звісно, показники замірів радіації у них були дуже високі", - згадує жінка. За її словами, востаннє такі дослідження робились у 2019 році. Призупинили їх нібито через брак коштів.
Між тим у районі не меншає захворювань, стверджує співрозмовниця DW. "Хворіли і хворіють чимало. Є багато людей, наприклад чоловіки 1974 року народження, які працювали в колгоспі "Прогрес" і померли через онкологію", - розповідає Гаращенко. І додає, що завищені показники радіації виявляли навіть у її малолітнього сина. "Чоловік теж почав хворіти, він працює у зоні відчуження пожежником. І коли оці пожежі траплялися декілька років поспіль, то гасив і на сьогодні має проблеми із суглобами", - продовжує вона.
Після спілкування з місцевими жителями, складається враження, що наслідки радіоактивного забруднення для Поліської селищної громади нині все ж - далеко не основна проблема. Про них згадують побіжно. Брак роботи й бідність - ось основні питання, котрі хвилюють місцевих жителів. "Найболючіше питання у нас зараз - наповнення місцевого бюджету, тому що заклади освіти я не можу утримувати, коштів не вистачає взагалі ні на що", - бідкається Гаращенко.
Колись процвітаючий регіон тепер наполовину - у зоні відчуження. Після аварії звідси виселили 30 сіл і понад 25 тисяч населення. Ремонт соціальних об'єктів у районах біля Чорнобиля частково фінансує компанія "Енергоатом", що будує у зоні відчуження Центральне сховище відпрацьованого ядерного палива. Жодних інших податкових надходжень ані від чорнобильських об’єктів, ані від туризму громада не має, каже Олена Гаращенко.
Вона скаржиться, що тут досі не можуть розібратися з межами території Чорнобильського біосферного заповідника, який утворили ще в 2016-му. У цьому році до нього внесли територію річки Уж, де впродовж тридцяти років рибалили й відпочивали місцеві жителі. Тепер їм закрили доступ до водойми.
Місцеві жителі бояться, що цього року лісові пожежі в зоні відчуження знову повторяться. На фото: пожежа в Чорнобильській зоні в квітні 2020 рокуФото: Getty Images/AFP/Y. Shuvayev
Схвильовано у громаді очікують літньої спеки, згадуючи минулорічні масштабні пожежі у Чорнобильській зоні. "Упевнена, що воно горіти буде. Бо я бачу кругом сухі дерева на узбіччях. Ми маємо зону відчуження і не знаємо, як її захистити від цих пожеж", - нарікає голова громади.
Тим часом в українському міністерстві захисту довкілля та природних ресурсів заявляють про плани перетворити зону відчуження на зону відродження. Розвиток туризму, залучення інвестицій, інноваційний парк для учених - такі амбітні проєкти для зони озвучують цьогоріч в уряді.
Місцеві жителі не надто довіряють черговим обіцянкам. Їх більше хвилює питання, чи не почнуть звозити у зону відчуження на полігон твердих побутових відходів "Лелів" сміття з усієї країни. За словами Гаращенко, торік такий експеримент уже розпочинали. "Бачу по законах, які ухвалюють, і прогнозах, що нібито хочуть зробити тут знову сховище для побутових відходів. То я не вірю тоді, що буде відродження", - каже Олена Гаращенко.
Таємний музей Чорнобиля: "Притулок самотнього дозиметриста" біля зони відчуження (26.04.2021)
03:38
This browser does not support the video element.
Один день у Чорнобильській зоні відчуження
Чорнобильська зона відчуження перетворюється на справжній магніт для туристів. Кореспонденти DW також вирушили в одноденний тур, який пропонують туристичні агентства. У нашій фотогалереї - основні зупинки.
Фото: DW/D.Kaniewski
Магазин у селі Залісся
Після проходження паспортного контролю на КПП Дитятки, перша зупинка маршруту у 30-кілометровій Зоні відчуження - село Залісся. Колишні садові дерева виросли у справжній ліс, яким поросли центральні вулиці. До аварії на ЧАЕС 26 квітня 1986 року тут проживало близько трьох тисяч мешканців. Їх евакуювали у Бородянський район Київщини. Згодом сюди повернулось кілька самоселів.
Фото: DW/D.Kaniewski
Дім Культури у Заліссі
Залісся було не останнім у районі селом. Тут, у 15 хвилинах від міста Чорнобиля, розташовувалась середня школа, бібліотека, пологовий будинок та Дім Культури (на фото), збудований у 1959 році. Приміщення непогано зберіглося - усередині все ще висить пропагандистський транспарант. У хорошому стані ліпнина, що оздоблювала сцену. Але долівка майже геть згнила, тож пересуватися слід обережно.
Фото: DW/D.Kaniewski
Техніка ліквідаторів у Чорнобилі
Наступна зупинка - Чорнобиль. Біля пожежної частини просто неба розташований музей техніки, задіяної у ліквідації наслідків аварії. У перші дні спеціалісти сподівалися з її допомогою розчистити особливо небезпечні завали. Але навіть техніка не витримувала високий рівень радіації, а виходячи з ладу, створювала для ліквідаторів зайві труднощі.
Фото: DW/D.Kaniewski
Алея Пам'яті
Алея Пам’яті меморіального комплексу "Зірка Полинь" в Чорнобилі - це символічне кладовище з назвами 162 населених пунктів, які зрівняли із землею після Чорнобильської катастрофи. Зі спогадів ліквідатора наслідків аварії на ЧАЕС Валерія Стародумова: "Метод захоронення називався "під себе". Інженерна машина розгородження (ІМР) мала викопати траншею поруч, зіштовхнути будинок і засипати землею".
Фото: DW/D.Kaniewski
Мікрозіверт? Бер? Мікрорентген? Кюрі?
Наступна зупинка - село Копачі. Воно розташоване в 10-кілометровій зоні. Село зазнала найбільш інтенсивного забруднення довгоживучими радіонуклідами. Саме тут туристи жваво вимірюють рівень радіації за допомогою дозиметрів, доступних за додаткову плату (150-300 гривень). Супровідники мають допомогти зорієнтуватися в одиницях вимірювання. Подекуди "фонить" і "зашкалює", пристрій гучно пищить.
Фото: picture-alliance/C.Junfeng
Дитячий садок у селі Копачі
Село розташовувалося лише у чотирьох кілометрах від ЧАЕС. Через сильне забруднення його ліквідували і заспиали землею. Одна з небагатьох будівель, що залишилась стояти - дитячий садок. Тут ще чимало дитячих іграшок, меблів, посібників із дошкільного виховання, є і батьківський куток. Лише дітей немає...
Фото: DW/D.Kaniewski
Майданчик перед 4-м енергоблоком ЧАЕС
Пам'ятник ліквідаторам аварії встановили на майданчику перед 4-м енергоблоком ЧАЕС. Сьогодні цей енергоблок уже вкритий новим захисним конфайнментом і виглядає цілком мирно. А в квітні 1986 року, після аварії, показники радіації тут перевищували норму у тисячі разів. У ліквідації наслідків однієї з найбільших техногенних катастроф взяли участь близько 600 тисяч осіб.
Фото: DW/D.Kaniewski
Радіологічний контроль на ЧАЕС
Перед входом до ЧАЕС обов’язково пройти контроль на предмет наявності радіологічного забруднення одягу. Як правило прилади звітують "чисто". В іншому разі дозиметристи спробують відчистити одяг. Якщо не вдасться - доведеться його залишити. Організатори обіцяють, що за день перебування у Чорнобильській зоні рівень радіаційного опромінення дорівнюватиме дозі, отриманій за годину польоту літаком.
Фото: picture-alliance/AA/V. Shtanko
Обід на станції
Після проходження радіологічного контролю, у станційній їдальні ЧАЕС пропонують повноцінний обід: борщ або суп, м'ясо з гарніром і салат, компот, сік та хліб. Тут можуть харчуватися і вегетаріанці: замість м'ясного можна взяти, наприклад, кавун та персик. Усі продукти - лише з-за межі зони відчуження. Ціна обіду - 100 гривень. Каву можна взяти окремо, в автоматі. Увага: автомат решту не дає.
Фото: DW/I. Sheiko
Прип'ять - місто атомників
Ось ми і в центрі Прип’яті - гордості соціалістичного містобудування. Рік заснування - 1970. До аварії в місті, розташованому в двох кілометрах від ЧАЕС, проживало близько 50 тисяч мешканців. На фото - "білий дім", де жила міська еліта та директор ЧАЕС Віктор Брюханов, засуджений згодом до 10 років ув’язнення. На першому поверсі - магазин "Веселка", після аварії слугував меблевим складом.
Фото: DW/D.Kaniewski
Автомати з газировкою
Ці автомати, встановлені біля кафе "Прип'ять", у радянські часи були невід'ємною частиною міського ландшафту. На них можна було натрапити на вулиці та у парках відпочинку. Цю модель АТ-101СК випускало виробниче об’єднання "Київторгмаш". Вода зі сиропом коштувала 3 копійки, без - 1 копійку. У другому автоматі (на фото) так і залишився стояти гранований стакан.
Фото: DW/D.Kaniewski
Унікальний вітраж у кафе "Прип'ять"
Кафе "Прип'ять" - улюблене місце відпочинку молоді, розташоване біля річкового вокзалу, куди з Києва припливали теплоходи "Ракета". Особливість інтер'єру - вітраж, найвірогідніше, авторства команди знаменитого художника-монументаліста Івана Литовченка. Виконаний за трудомісткою і витратною технологією: творцем зібрані фрагменти кольорового скла. Митці називають результат "гобеленом у склі".
Фото: DW/D.Kaniewski
Залишки універмагу
Прип'ять вважався зразково-елітним містом. Рівень забезпечення енергетиків порівнювали з московським, звичний для СРСР дефіцит тут був рідкістю. У Прип'яті діяло 25 магазинів, у тому числі універмаг, що відкрився на початку 1986 року. На першому поверсі був продуктовий відділ, на другому - меблевий. Тут ще збереглися холодильні вітрини, хоча мародери давно зняли усе "начиння" на металобрухт.
Фото: DW/I. Sheiko
Розграбоване мародерами
Та найбільше сліди мародерів помітні у залишених приватних помешканнях прип’ятчан. Деякі речі, незабруднені радіацією, городяни змогли згодом забрати та вивезти, частково майно утилізували. Решту розікрали мародери. Знімали навіть батареї. Більшість квартир нині майже цілком порожні. Подекуди, як тут, у квартирі в домі на вулиці Лесі Українки, ще можна знайти шпалери, старі меблі та дещо з кухні.
Фото: DW/D.Kaniewski
"Вірним курсом завжди. Та весь час не туди"
…ці слова з пісні Тараса Петриненка згадуються при виді транспарантів до Першотравня у будинку культури "Енергетик". Аварію на ЧАЕС від розпаду СРСР відділяють лише 5 років. Історики упевнені, що Чорнобиль став початком кінця Радянського Союзу. Лише на першому етапі збитки від аварії становили 18 мільярдів рублів. Похитнулася не лише неповоротка економіка, але й сліпа віра в курс КПРС.
Фото: DW/D.Kaniewski
Секретний об'єкт - загоризонтна радіолокаційна станція "Дуга"
...вона ж - "Чорнобиль-2", вона ж - "російський дятел" (Russian woodpecker), вона ж "випалювач мізків". Остання зупинка маршруту - секретний об'єкт, збудований неподалік ЧАЕС. Він був частиною системи протиповітряної оборони СРСР для виявлення запуску міжконтинентальних балістичних ракет. Починаючи від 1976 року, "Дуга" наводила страх шумом в ефірі, за що радіолюбителі й охрестили її "дятлом".
Фото: DW/I. Sheiko
Знайомтеся: лис Семен
На околицях Прип'яті часто можна зустріти лиса на прізвисько Семен. Він став своєрідною місцевою знаменитістю. Туристів Семен любить, адже вони його часто підгодовують. Однак гладити його не рекомендується. Не лише через те, що у нього на хутрі теоретично можуть бути радіоактивні частинки. Цей симпатяга - дика тварина і кусатися не розучився.