Німецькі фільми, які не можна пропустити у 2024 році
14 березня 2024 р.![Кадр із фільму "Учительська"](https://static.dw.com/image/68065456_800.webp)
Судячи з німецьких фільмів, що вийшли на екрани в перші два місяці 2024 року, сезон обіцяє принести успіх кіноіндустрії Німеччини. Німецькі картини беруть участь у головних міжнародних кінофестивалях і мають непогані шанси стати лідерами кінопрокату. Не пропустіть найгучніші роботи німецьких режисерів!
"Смерть" ("Sterben")
Члени сім'ї Луніс не мають одне до одного теплих почуттів. Син Том (диригент - на жаль, усього лише молодіжного оркестру, як підкреслює його мати) щоразу відчуває напади панічної атаки, коли бачить на дисплеї мобільного телефону дзвінок від батьків. Дочка Еллен узагалі не звертає уваги на те, хто їй телефонує, - в її житті, заповненому алкотріпами та саморуйнуванням, немає місця прив'язаності до будь-кого. Особисте життя в обох теж не склалося: Том бере участь у вихованні дитини своєї колишньої дівчини, а Еллен заводить інтрижку з одруженим стоматологом. Між собою брат із сестрою теж не спілкуються.
Кому Том і Еллен можуть подякувати за свою дисфункціональність, стає очевидним при першому погляді на їхню матір. Ліззі Луніс - холодна і повністю позбавлена емпатії. Вона не втомлюється нагадувати синові, що той з'явився внаслідок "нещасного випадку", і зізнається, що не любила його з народження. Син відповідає їй взаємністю.
Єдина приємна людина в цій родині - Ґерд, батько Тома та Еллен. Але він старий, страждає на деменцію - і Ліззі, яка більше не в силах доглядати за чоловіком, доводиться відправити його до будинку для літніх людей. У самої Ліззі, крім важкої форми діабету і ниркової недостатності, виявляють рак - і жити їй залишилося недовго. Глибокі переживання, викликані хворобою і згасанням батьків, змушують Тома і Еллен по-новому поглянути на свої почуття і проаналізувати стосунки з близькими людьми.
Режисер і автор сценарію фільму "Смерть" (інші варіанти перекладу назви - "Вмирання" і "Вмирати") Маттіас Ґласнер (Mattias Glasner) присвятив його своїй родині. Під час пресконференції на Берлінале, що завершився нещодавно, де картину нагородили "Срібним ведмедем" за найкращий сценарій, Ґласнер розповів, що приводом для створення фільму стала смерть обох його батьків. Деякі сцени - наприклад, прощання Тома з батьком у лікарні - режисер переніс у фільм зі свого життя.
Але смерть - лише одна з багатьох тем, про які йдеться у фільмі. Упродовж трьох годин картина розповідає про життя в усіх його проявах: зі злетами і падіннями, хворобами і залежностями, депресіями і любов'ю до близьких. Німецькі актори Ларс Айдінґер (Lars Eidinger) і Корінна Гарфух (Corinna Harfouch) на пресконференції після прем'єри фільму на Берлінале зізналися, що ця робота стала для них обох одним із найгостріших і найглибших переживань у кар'єрі.
"З любов'ю, ваша Гільда" ("In Liebe, eure Hilde")
"З любов'ю, ваша Гільда" - ще одна німецька картина, прем'єра якої відбулася в рамках 74-го Берлінале. Головна героїня - Гільда Коппі (Hilde Coppi), членкиня руху опору та організації "Червона капела", яка діяла в Німеччині в роки Другої світової війни. Але фільм розповідає не стільки про героїчну боротьбу німців, скільки про кохання.
У той момент, коли до будинку Гільди під'їжджає машина зі співробітниками гестапо, які приїхали її заарештовувати, вона збирає полуницю. Коли випрямляється, видно, що вона вагітна. За ґратами вона народжує сина, оголошення вироку відкладають, щоб молода мати могла годувати дитину. Фільм про життя і загибель Гільди Коппі складається з двох сюжетних ліній. Одна з них - це останні місяці її життя у в'язниці перед стратою. Друга - це історія її зустрічі та кохання з майбутнім чоловіком, комуністом Гансом Коппі (Hans Coppi), який також був членом "Червоної капели".
Режисер Андреас Дрезен (Andreas Dresen), який народився 1963 року в східнонімецькому місті Гера, в одному з інтерв'ю зізнався, що йому хотілося "зняти героїв Опору з гранітного п'єдесталу" і розповісти про те, що вони були живими людьми - молодими, веселими, сповненими надій. Члени "Червоної капели" розклеюють і поширюють антивоєнні листівки, передають секретні радіоповідомлення - і засмагають на пляжі, їдять морозиво в кав'ярні, сміються, ревнують, освідчуються в коханні, цілуються й займаються сексом, як молоді люди в будь-який час і в будь-якій країні.
Але 1942 року членів "Червоної капели" заарештовують і засуджують до страти. В одному з останніх епізодів фільму Гільду Коппі підводять до гільйотини. І ці кадри змінюються сценою на танцмайданчику: закохані Гільда і Ганс кружляють у танці під веселу музику на тлі заходу сонця. Попереду у них було ціле літо - і ціле життя.
"Учительська" ("Das Lehrerzimmer")
Нова вчителька математики та фізкультури в одній із гамбурзьких шкіл - перфекціоністка. Вона працює з ранку до ночі, старанна, чуйна, любить своїх учнів. А ще вона одержима ідеєю справедливості та політкоректності. Усе це страшенно дратує її колег, які вважають Карлу Новак амбітною кар'єристкою.
Коли в школі починають зникати гроші з гаманців вчителів і школярів, у крадіжках звинувачують одного з учнів Карли - турецького походження. Обурена звинуваченнями на адресу хлопчика, вчителька вигадує спосіб, як знайти злодія, і таємно знімає те, що відбувається в учительській, на камеру в ноутбуці. Краще б вона цього не робила...
Фільм німецького режисера турецького походження Ількера Чатака (İlker Çatak) "Учительська" за рівнем суворості й точності характеристик порівнюють із роботами австрійця Міхаеля Ганеке (Michael Haneke), а за холодною безжальністю, з якою режисер спостерігає, як ситуація довкола його героїні стає дедалі відчайдушнішою та безнадійнішою, - із саспенсом у скандинавських детективах.
Дія фільму не виходить за межі будівлі школи, але проблеми, про які говорить режисер, універсальні. "Учительська" - це фільм про межу між ідеалізмом і вимогами реальності. Про те, куди веде шлях, вимощений благими намірами, і про те, як одне неправильне рішення може призвести до того, що чесна і справедлива людина перетворюється на вигнанця.
Картина "Учительська" була номінована на премію "Оскар" у номінації "Найкращий міжнародний фільм".
"Стелла. Життя" ("Stella. Ein Leben")
Берлін, 1940 рік. 18-річна Стелла - її роль виконує німецька актриса Паула Беер (Paula Beer) - виступає на сцені зі своїм джаз-бендом. Її мрія - стати знаменитою джазовою співачкою. Але є дві серйозні перешкоди: по-перше, нацисти відкидають джаз, вважаючи його "дегенеративною" музикою, а по-друге, хоча блакитноока блондинка Стелла має вигляд "істинної арійки", вона - єврейка.
Фільм "Стелла. Життя" заснований на реальній історії берлінки Стелли Ґольдшлаґ (Stella Goldschlag), яка за часів Голокосту втиралася в довіру до євреїв, що ховалися від нацистів, і видавала їх гестапо. Режисер і співавтор сценарію Кіліан Рідгоф (Kilian Riedhof) докладно описує життя Стелли аж до її арешту 1943 року - для того, щоб зрозуміти, ким же насправді була Стелла: злочинницею чи жертвою.
Батьки Стелли належали до столичної богеми: її батько був відомим композитором, а мати - знаменитою естрадною співачкою. Після приходу до влади націонал-соціалістів батько і мати Стелли втратили роботу, а дівчину виключили з державної школи, і вона була змушена перейти до навчального закладу для євреїв. Усі спроби Ґольдшлаґів емігрувати до США залишилися безуспішними. Незабаром Стеллу та її батьків залучають до примусової праці на одному зі збройових заводів.
У липні 1943 року Стеллу з батьками заарештовує гестапо. У в'язниці їй пропонують угоду: вона та її сім'я уникнуть депортації, якщо Стелла погодиться видавати євреїв. Завдяки "арійській" зовнішності дівчина могла вільно пересуватися Берліном - ніхто не міг запідозрити в ній єврейку. Через свої зв'язки вона перетворилася на цінну агентку для нацистів. Кількість виданих нею берлінських євреїв, за різними даними, становить від 600 до трьох тисяч осіб.
Режисер Кіліан Рідгоф прочитав історію Стелли Ґольдшлаґ в одній із німецьких газет понад 20 років тому. За його словами, він був вражений історією "білявого привида", як іноді називали Стеллу. Сценарій фільму, написаний режисером у співпраці з Яном Брареном (Jan Braren) і Марком Блебаумом (Marc Blöbaum), став результатом багаторічної роботи з історичними документами, розмов зі свідками й експертами, вивчення стенограми суду над Стеллою в Західному Берліні в 1957 році й аналізу показань свідків.
Бонус: британський фільм "Зона інтересів" ("The Zone of Interest")
"Зона інтересів" - не німецька картина. Але про історію Німеччини. Фільм британського режисера Джонатана Глейзера, який екранізував однойменний роман Мартіна Еміса, був знятий у копродукції Великобританії, США та Польщі. Тим не менш, ми вирішили включити його до нашого списку - з огляду на те, що тема фільму має безпосередній стосунок до минулого Німеччини, а головні ролі у ньому зіграли німецькі актори.
Головні герої "Зони інтересів" - комендант концентраційного табору Освенцім Рудольф Гесс (Rudolf Höß), роль якого виконав Крістіан Фрідель (Christian Friedel), і його дружина Гедвіґ (Hedwig Höß), блискуче зіграна однією з найзатребуваніших німецьких акторок Сандрою Гюллер (Sandra Hüller). Фільм розповідає про будні багатодітної сім'ї Гессів (у Рудольфа і Гедвіґ було п'ятеро дітей), яка влаштувала собі райський куточок за парканом табору смерті. Вони засмагають на березі річки, плавають на байдарці, влаштовують пікніки в саду біля басейну, святкують дні народження в саду з доглянутими клумбами, не звертаючи уваги на попіл, що летить з-за паркану, та на постріли, крики та гавкіт собак, які доносяться звідти.
Фільм "Зона інтересів" - картина про банальність зла і про старанних виконавців. І про тупу бездушність, що дозволяє обробляти свій сад, заплющуючи очі на те, що за огорожею вбивають людей. Від більшості картин про Голокост робота Джонатана Глейзера відрізняється тим, що режисер відмовився від візуалізації сцен насильства. У фільмі немає жодного кадру, що показує вбивства в "Аушвіц". Жахливість того, що відбувається в таборі смерті, передають звуки, які лунають упродовж усього фільму з-за бетонного паркану: гул роботи крематоріїв, з яких йде дим, удари, ридання, автоматні черги. І це постійне тло розмірених буднів сім'ї Гессів перетворює жанрові сцени з життя добропорядних німецьких бюргерів на фільм жахів.
Картина отримала 2024 року два "Оскари": як найкращий міжнародний фільм і за роботу звукорежисера.